Отвъд възможностите на човешкото око животът крие невъобразими тайни.
Светкавични нападения. Тайни за живота и смъртта.
Екипът ни ще работи в тежки условия с най-модерна фотографска технология,
за да разкрие общото между живите твари.
По-бързо, по-бавно, по-близо.
Ще видите красотата и жестокостта на природата
в "Скоростта на живота".
СКОРОСТТА НА ЖИВОТА: ХИЩНИЦИТЕ НА ЮГОЗАПАДА
5:30 часа. ПУСТИНЯТА СОНОРА
Време. Почти всяко диво същество на Земята
измерва времето чрез изгрева и залеза на слънцето.
От сутрин до вечер то определя модела и ритъма на живота
тук във великия американски югозапад.
Сега, под палещото пустинно слънце, камерите ни ще забавят времето,
за да видим внушителната атака на един върховен пустинен хищник.
Пустинният ястреб е владетелят на небето на северозапада.
Още от ранни зори този мъжки сякаш наблюдава как денят минава.
Но отвътре той е усъвършенствана машина за убиване,
която зорко следи тревата за най-малкото движение.
Ястребът е гладен и жадува за прясно месо.
Засега този заек е в безопасност. Тази сутрин ястребът търси нещо друго.
Очите му са осем пъти по-силни от човешките.
А от високото дърво той може да забележи плячка в радиус 300 метра.
Като например този кеклик.
Ястребът е въоръжен с 8-сантиметрови нокти.
И се издига благодарение на мощните си 120-сантиметрови крила.
За да задвижи крилата, той утроява сърцебиенето си.
Острият му поглед е фиксирал кеклика на около 40 метра.
За да избяга от хищници, кекликът може да се изстреля нагоре с 50 км/ч
само за секунда.
Но днес тази секунда не му достига.
Човешкото око не улавя детайлите от нападението при нормален кадър.
Но на супер бавен каданс подробностите биват разкрити.
Кекликът успява да разпери криле, но е твърде късно.
Крилата на ястреба се спускат върху него.
Кекликът се бори, за да избяга, но ноктите на ястреба
пробиват дробовете и сърцето му.
Като върховни хищници във всяка екосистема,
тези ястреби се хранят по-малко от своята плячка.
Протеините от злощастния кеклик ще му осигурят сила за четири дни.
Ястребът ще може да отдъхне, след усилието от лова,
а тварите, които се изпречат на пътя му, ще бъдат в безопасност,
докато отново не огладнее.
С напредването на деня и растящата температура,
един опитен оцеляващ си проправя път през горещата пустиня.
Тези остри очи принадлежат на сухоземната костенурка.
Този екземпляр ще живее над 100 години.
И вече е по-възрастен от всеки член на операторския екип.
Костенурката изглежда като развалина, но е пример за пустинна издържливост.
За да видим как живее, екипът монтира камера на гърба й.
Предните й крайници са като лопати, с които копае дупки.
А подобните на слонски задни крака избутват почвата настрани.
Пустинните костенурки са подвижни водни резервоари.
Този мъжки може да живее 5 години, без да пие вода,
защото получава влага от растенията и я съхранява в пикочния си мехур.
Лепкавият език улавя растения и цветя, които тъпче в устата.
Ролята на костенурките в екосистемата е жизненоважна.
Те обичат ярко цветните пустинни цветя и спомагат разнасянето на семената им
чрез изпражненията, които оставят след себе си.
Но слънцето, което дарява живот в пустинята, може и да убива.
11:36 часа. Пустошта Борего. - През юли тези земи са като пещ
с най-високата средна температура в западното полукълбо.
Преди обяд пясъците са нажежени до смъртоносните 50 градуса.
Въпреки че смъртта витае наоколо,
животът се промъква през пустинните пукнатини и сенки.
Тук дори и пейзажът се движи.
Като стадо гигантски зверове, Императорските пясъчни дюни
заемат район от приблизително 320 квадратни километра.
Отделно от растенията и обитаващите твари, дюните са живи по свой начин.
Те се движат с 15 метра годишно.
Дюните са съставени от перлено подобни кварцови частици,
големи колкото кристалче сол.
Тези ситни кристали са задвижвани от вятъра и физичните закони
и съставляват величествени пясъчни насипи с големина на 30-етажна сграда.
За да видим как се образува дюна,
трябва да слезем на нивото на песъчинките.
За целта екипът взема шепа пясък и я отнася в студиото.
За да заснеме всички детайли, екипът се нуждае
от високоскоростна камера, която заснима като микроскоп.
Такава камера не съществува, затова трябва да я създадат.
Всъщност ще свържем микроскоп с камера, което досега не е правено.
Това е микроскоп, който струва около 10 000 долара.
Тази част не ми трябва. Ще поставим това на камерата.
За да разрешат проблема, те ще свържат микроскопа с високоскоростната камера.
Три, две, едно.
Кадри от пустинята, които никога досега не са виждани.
За дюната един ден е като процеждащи се зрънца
през огромен пясъчен часовник. Едно зрънце само по себе си е нищожно.
Но когато са милиарди върху милиарди, те могат да погълнат почти всичко.
Преди 500 години
част от Императорските дюни били покрити от езеро,
което после погълнали, а слънцето го пресушило.
За да оцелеят сред дюните и знойните земи, които ги заобикалят,
югозападните животни зависят от сложна стратегия за оцеляване.
Камшикоопашатите гущери тичат върху горещия пясък,
за да избягат от слънцето.
Те могат да променят цвета си от тъмен към светъл,
за да отразят топлината, от която не могат да избягат.
Но жегата не е единствената опасност за животните с такъв размер.
А някои от тях се крият там, където най-малко ги очакват.
Очаквайте, най-смъртоносните хищници на югозапада.
А по-късно, чудовище пируващо с неродени.
11:51 часа. ПУСТИНЯТА СОНОРА
Дивият американски югозапад граничи със стена от планини.
Зад тях, на височина 1 200 метра,
е разположена пустиня с екстремни за живот условия.
В тази жесток свят оцеляват само най-приспособимите.
Люспи, отрова,
пера и очи.
Всичко това е съгласувано по невероятен начин.
Разликата на живот при създанията тук варира с десетилетия.
Но често точно от нея зависи оцеляването
на хищници и плячка.
12:51 часа. ПУСТОШТА БОРЕГО
Горещите пустинни пясъци са дом на един смъртоносен убиец,
наречен още "ракета с топлинно насочване".
Грациозният, зловещ призрак на пустинята -
рогатата пепелянка.
Както и други създания, търсещи сенчест подслон,
тази подла убийца пълзи из дюните под адското, жарко слънце.
Рогатата пепелянка прилича на дявол с двата си рога между очите.
Рогата предпазват очите й от песъчинки и помагат на змията да се маскира
сред дюните.
Въоръжени с дълги и кухи зъби, свързани с отровни жлези,
тези змии хапят жертвата си. Инстинктът за атака е толкова силен,
че дори мъртва, рогатата пепелянка може да хапе по рефлекс,
ако бъде неволно докосната.
Това е силно отровна змия и е на сантиметри от обектива.
Тя следва сянката на камерата, за да се охлади.
Всеки ден се занимавам с тези твари. Това е нещо, с което свиквате,
а точно тогава става опасно. - Внимавай, Дев, внимавай.
Способът на придвижване на рогатата пепелянка
е идеален пример за приспособеността й.
Страничното придвижване на този мъжки
намалява допира на тялото му с горещата повърхност
и му спестява енергия в свят, където всяка калория е злато.
Мъжкият се промъква по пясъците и се насочва към храстите,
където е по-вероятно да се появи плячка.
Рогатите пепелянки са коварно търпеливи хищници, дебнещи в засада.
Този мъжки може да остане неподвижен за няколко дни в чакане на жертва.
Но тази сутрин не му се налага да чака дълго.
Пустинните мишки подскачат наоколо и са трудни мишени за хищниците.
Животът на мъжкия е само 700 дни,
но само ако сам умре в покой.
Той копае в търсене на семена, но щом се показва от другата страна,
се натъква на рогатата пепелянка.
При нормална скорост, мишката изглежда невредима.
Но на забавен кадър се вижда какво е станало всъщност.
Атаката на пепелянката е поредица от мускули и скелетни рефлекси.
За една двадесета от секундата тя успява да забие отровните си зъби
и да ухапе мишката в средата на тялото за максимално проникване.
Докато мишката е извън равновесие от силата на удара,
мускулните контракции инжектират отровата на змията.
В рамките на два удара на сърцето дишането на мишката започва да спира.
Змията отпуска захапката, но запомня химическия вкус на мишката,
смесен със собствената й отрова. Ако плячката побегне,
змията ще последва миризмата й, дори примесена с тази на други гризачи.
Но тази мишка не отива никъде. Тя е в шок.
След няколко секунди дишането й ще спре напълно.
Еластичните челюсти й помагат да погълне мишката цяла,
а удължената дихателна тръба
не позволява на змията да се задуши, докато го прави.
Кръвта и месото на мишката
ще нахранят и хидратират змията за няколко дни.
Това обяснява факта как рогатите пепелянки оцеляват в пустинята,
без да пият нито капка вода.
Популацията на рогатите пепелянки в пустинята е висока.
Средната им продължителност на живот е 20 години.
Тогава защо не са унищожили всички мишки,
които живеят едва 700 дни?
Отговорът е прост. Женската мишка живее само 2 години,
но ражда приблизително на всеки 30 дни.
Само за месец новородените ще станат възрастни
и ще отгледат собствени малки. В тази ситуация всички печелят.
Видът им е увековечен, а хищниците ще трябва да изядат много от тях.
Време е майката мишка да събере плодове и семена.
Но в пустинята змиите са хищници, които дебнат дребна плячка.
Един от смъртоносните ловци ходи на четири чифта безшумни крака.
Всеки крак завършва със сгъваеми нокти, както при котката.
Но това не е котенце, а пустинна тарантула, дълга девет сантиметра.
Крайниците й могат да усетят и най-нищожните вибрации наоколо.
В предната част на главата са разположени 8 очи, вместо шест.
Те са разделени на две групи
и осигуряват на тази женска 300-градусово зрително поле.
В главата са разположени чифт мощни отровни зъби -
паякът ще ги използва, за да закове всичко от бръмбар до малък бозайник,
като тази полска мишка.
Докато търси храна в сенките, тя не забелязва тарантулата,
докато буквално не се блъска в нея.
Очаквайте, кралят на пустинята се среща лице в лице с опасна плячка.
А по-късно, включваме светлините, за да видим какво се промъква в тъмнината.
Внимавай!
В битката на живот и смърт някои твари са въоръжени по-добре от други.
Но понякога малко късмет помага да се избегне смъртта.
Тарантулата сграбчва мишката с котешките си нокти,
но преди да успее да забие зъбите си, мишката избягва.
Тарантулата спокойно приема загубата.
Времето е на нейна страна, защото тя живее над 20 години.
16:51 часа. ДОЛИНАТА НА СМЪРТТА
Следобед адските температури започват да падат.
Тукашните растения не биха устояли на зимата
и на летни горещини с температура 50 градуса по Целзий.
Въпреки тези крайности, екосистемата функционира, а цветята процъфтяват.
Звукът на пустинята е спокоен,
но има един звук, от който всички се страхуват.
Гърмящи змии.
Ако сте късметлии, първо ще чуете тяхното предупреждение.
Тракащият инструмент се състои от видоизменени люспи
съединени чрез застъпване. Мускул в основата на опашката
разклаща тези сегменти със скорост 20 пъти в секунда
и издава характерния тракащ шум, от който се страхуваме.
Кроталът е снабден
с елипсовидни зеници и топлочувствителни ямки,
както и със смъртоносна отрова и резервни зъби,
заменящи тези, които могат да се отчупят в тялото на жертвата.
Почти всяко същество в пустинята се страхува от кротала.
Всяко, освен едно.
Кралската змия. Тя е дълга 120 см и изпъстрена с ярки шарки.
Тя не притежава отрова, но има друг смъртоносен способ.
Кралската змия е удушвач.
Зъбите на кротала с лекота биха убили кралската змия,
ако захапят достатъчно силно. Но отровата му няма да има ефект.
Тялото на кралската змия съдържа коктейл от токсини, който я предпазва.
Покоят не трае дълго.
Само за миг
кралската змия нападна кротала, без да бъде ухапана.
Тайната й може да бъде разкрита само през обектива
на високоскоростната камера.
Чрез светкавичните си рефлекси,
кралската змия предприема поразителна атака.
Тя захапва челюстите на кротала, преди да се отворят.
После го издърпва на широко и се приготвя за следващата стъпка -
поглъщането.
Кралските змии са красиви, но тази женска е убийствена
и има неутолим апетит.
Кроталът е изяден жив.
Силното тяло на кралската змия го обвива
като не му позволява да хапе и диша.
Змиите са любимо ястие за кралската змия.
Змиите нямат ръце и крака, с които да си помагат.
Но пък този кротал идеално приляга в стомаха на кралската змия
до последната люспа.
Очаквайте, митично чудовище със смътроносна захапка.
А по-късно, екипът среща призракът на пустинята.
18:21 часа. ПУСТИНЯТА СОНОРА
Животът в пустинята е не само борба между хищник и плячка.
Освен това е и надпревара между млади и стари.
В най-силната жега през деня животните търсят подслон,
за да съхранят сили, а други излизат да ядат само два пъти годишно.
Дълбоко в дупката си един ловец неохотно се кани да излезе.
Единственият отровен гущер в американския югозапад
е истинско чудовище.
95% от годината той стои в дупката си, като преживява от запасите енергия.
В крайна сметка гладът го принуждава да излезе.
Аризонски петнист гущер.
Тази женска тежи два килограма и е дълга 60 сантиметра.
Окраските й предупреждават животните, че е отровна и въоръжена до зъби.
Тя убива плячката с мощните си челюсти,
които са част от токсичната защитна система.
Щом гущерът раздвижи челюсти, мускулите изцеждат отровата
през канали, директно върху зъбите.
Биолозите смятат, че самата отрова прави захапката толкова болезнена,
за да напомня, че гущерът не трябва да бъде закачан в бъдеще.
Аризонските гущери имат слаборазвито зрение.
За да надушат храната си, те използват раздвоения си език.
Наблизо друг гущер е излязъл.
Този мъжкар е накрая на силите си.
Той е почти 20-годишен -
това е средната продължителност на живот за този вид.
Аризонските гущери са гуляйджии, хранещи се три-четири пъти годишно.
Възрастният може да поеме храна, равна на 35% от собственото му тегло
на едно ядене.
Краката му се слаби, той е на път да умре от глад.
Внезапно езикът му улавя позната миризма -
храна, която няма равна на себе си.
Но женската го е изпреварила.
Това е полог с яйца на птица, която гнезди на земята.
Ако счупи черупката на яйцето, вътрешността му ще изтече на земята,
затова тя го гълта цяло.
Яйцата ще заситят женската за няколко седмици.
Бавният метаболизъм и способността да съхранява мазнини
ще й позволят да остане в дупката до времето на следващото ядене.
Колкото до възрастния мъжкар, той не успява да стигне до яйцата,
защото няма сили да продължи.
Индианците апачи вярват, че едно дихание на аризонския гущер
може да убие и най-силния воин.
Това е последният дъх на стария ловец.
Той е прекалено слаб, за да продължи. Гладът слага край на живота му.
Очаквайте, светлина дебнеща в мрака.
А по-късно, малък тигър с огромен апетит.
С приближаването на залеза непреклонния пустинен пейзаж
придобива по-ясен вид.
19:46 часа. ДОЛИНАТА НА СМЪРТТА
Екипът сглобява въртящо съоръжение, за да заснеме невероятния залез.
Въртящото на 360 градуса рамо ще позволи снимки във всички посоки.
Трябва да го направим или ще изпуснем залеза.
Още две секунди. - Начало.
Докато слънцето клони зад хоризонта, ние обхождаме целия терен
и заснемаме красивия залез в пустинята,
смален от часове в секунди.
С падането на мрака и температурата се появяват нови хищници и плячка.
22:06 часа. НАЦИОНАЛЕН ПАРК "ДЖОШУА ТРИЙ"
В непрогледната нощ екипът разчита на нов инструмент,
за да издирят едно от най-потайните и опасни същества в пустинята.
Ултравиолетовата светлина е единствената им надежда
да намерят целта си, ако изобщо успеят.
Екипът претърсва повърхността безуспешно.
Девон, открих един! Насам. Ето го.
Накрая трудът им е възнаграден.
Имаме ли ток?
Да. - Красавец.
Под прикритието на нощта отровен ловец е излязъл на лов
за всички насекоми, които може да надвие.
Пустинният космат скорпион
е най-едрият вид скорпиони в Северна Америка.
Той излъчва зловеща флуоресценция под ултравиолетовата светлина.
Сиянието му се дължи на тайнствено вещество,
съдържащо се в тънкия слой под обвивката му.
Учените смятат, че този слой улавя ултравиолетовото лъчение
и го предупреждава за слънчевата светлина.
Основното оръжие на скорпиона е жилото.
Колкото по-голямо е то, толкова по-смъртоносно е.
Ревностни пазители на територията си, те убиват всичко, което им се изпречи,
дори и себеподобните си.
По време на любовния период, скорпионите се хващат за щипките.
Но тази прегръдка не е любовна.
Тези арахниди ще се бият до смърт, освен ако един от тях не отстъпи.
Те са прекалено равностойни по размер и устойчиви към отровата на другия.
Смъртоносната битка завършва с равенство.
След дълго перчене и борба,
пътищата им се разделят.
Очаквайте, дъждът разкрива лигави отровни създания.
и стокрак чудак, който яде мозъци.
Луната определя поведението на животните през нощта,
както слънцето определя скоростта на живот през деня.
22:06 часа. НАЦИОНАЛЕН ПАРК "ДЖОШУА ТРИЙ"
Въздухът се изпълва със звуците на насекомите.
Щурците обитават всяко кътче на пустинния хабитат,
от пясъчните дюни до планинските гори.
С продължителност на живот около 21 дни,
животът е труден за тези мъничета.
Колкото по-горещо е, толкова по-бързо живеят и умират.
В летните жеги те са принудени на канибализъм, за да оцелеят.
Но тази нощ хиляди търсят храна върху мокрия пласт растителни останки.
Дъждът е и благодат, и проклятие за щурците.
Ако не се измъкнат от водата, те ще абсорбират толкова влага,
че буквално ще се пръснат.
Из територията на щурците се промъква мъжки тигров саламандър,
наречен така заради отличителните си шарки.
Тигровият саламандър е най-големият на света, обитаващ сушата.
Достига до 35 сантиметра дължина и живее до 20 години.
Това се равнява на около 35 поколения щурци.
Ярките цветове на саламандъра предупреждават другите животни,
че кожата му е покрита с отровни жлези.
По време на суша, той отделя слуз, за да поддържа кожата си влажна.
Тигровият саламандър няма ушни мембрани, а използва обонянието си,
за да определи местоположението на щуреца.
Освен това усеща вибрации чрез нервни окончания на крайниците.
Кадрите разкриват как горната челюст на мъжкия се разтваря на 60 градуса,
а плячката е хваната от лепкавия му език.
Саламандърът се наяжда до пръсване, преди да се върне в дупката да почива.
600 метра по-надолу в пустинята
отминалият дъжд е раззеленил храстите.
Един 15-сантиметров ивичест гекон с лекота се придвижва сред бъркотията.
Това е, защото очите на тази женска са по-големи от тези на дневните гекони
и й осигуряват идеално нощно зрение. Бялата й полупрозрачна кожа
е в резултат на това, че през деня женската живее под скалите.
Геконите могат да доловят миризма на хищна змия на повече от 90 метра.
Само че тази нощ, докато женската търси плячка,
един потаен убиец я наблюдава,
и той не е змия.
20-сантиметровата гигантска пустинна стоножка е най-голямата от вида си
на планетата.
Тя живее 5 години и се движи с 60 сантиметра в секунда.
Един мъжки се придвижва на 20-те си чифта крака.
Всеки чифт е по-дълъг от следващия.
Равномерният размер го предпазва от застъпване на крайниците.
Стоножките използват този способ повече от 400 милиона години.
Те имат слабо зрение, но главата им носи чувствителна антена.
А първият чифт крайници всъщност са мощни зъби,
предназначени да доставят парализираща токсична отрова.
Въпреки че стоножката е бърза, геконът бяга 10 пъти по-бързо от нея.
Геконът не е в опасност, освен ако не направи една грешка -
да заспи.
Стоножката забива зъбите си с хирургическа точност
в гръдния кош на гекона, инжектирайки му огромна доза отрова.
Докато отровата го парализира, геконът е в смъртоносния захват
на двайсетте нокти на стоножката.
Стоножките често изяждат мозъка на жертвите си,
защото е богат на мазнини.
Щом стоножката приключва с угощението, се появява друг гладник.
Колорадската крастава жаба е голяма колкото чиния.
Възрастният мъжки е представител на най-едрия вид жаби в САЩ.
Дължината му е 23 сантиметра и живее до 15 години.
Двете големи жлези зад очите му
отделят отровно халюциногенно вещество,
достатъчно смъртоносно да убие койот.
Този мъжки има подвижна очна ципа, наречена никтативна мембрана,
която предпазва очите му от горещия пустинен вятър и малки песъчинки.
Жабокът забелязва първите си жертви за тази вечер.
Мощните крака могат да го оттласнат на разстояние
пет пъти дължината на тялото му.
Щурците са в изобилие дори тук в пустинята.
За нещастие жабокът похапва на пътя на стоножката.
За нещастие на стоножката.
Токсините на стоножката няма да навредят на жабока,
защото всичката отрова е смилаема.
Денят в американската югозападна пустиня е към своя край.
Ден, който е отнел месеци в планиране, за да бъде заснет.
Чрез нова снимачна техника показахме, че всяко същество
е жизненоважно за екосистемата, както звеното за безценна верига.
Открихме, че въпреки трудния и горещ терен,
без значение дали животното
ходи, пълзи, скача или лети,
животът никога не забавя скоростта си.
BG